Réžia:
Edmund GouldingScenár:
Jules FurthmanKamera:
Lee GarmesHudba:
Cyril J. MockridgeHrajú:
Tyrone Power, Joan Blondell, Coleen Gray, Helen Walker, Mike Mazurki, Ian Keith, Gene Roth, Eddy Waller, George Chandler, James Flavin, Roy Roberts (viac)Obsahy(1)
Osobitost filmu hollywoodského veterána Edmunda Gouldinga spočívá v prostředí, do něhož je situován – cirkusu. Protagonistou a strůjcem noirového zla je falešný mentalista, který získaným trikem ovládá vystoupení se čtením myšlenek a postupně si tak buduje renomé. Záhy se stává mistrem ve svém oboru a dostává se mezi společenskou elitu v Chicagu. Briskní manipulátor spřádá intriky a těží ze slepé důvěry bohaté smetánky, kterou svými lžemi ovládá a okrádá. Netradiční aspekt do filmu vnáší také obsazení hollywoodského milovníka Tyrona Powera proti jeho typu do role amorálního podvodníka. Nihilistický tón filmu vychází ze stejnojmenné literární předlohy amerického spisovatele Williama Lindsaye Greshama, jehož dílo se u noirových fanoušků těší velké oblibě. (Noir Film Festival)
(viac)Recenzie (23)
Exkluzívny noir: temný a bezútešný, jak to mám rád. Jedinečný nielen umiestnením deja do sveta cirkusu, ale najmä tým ako nepodlieha žánrovým konvenciám. Toto nie je typický priamočiary noir s tvrďáckym anti-hrdinom v osídlach femme fatale - Nightmare Alley ide podstatne viac sofistikovanou cestou skazy. Pomôžem si citátom z iného filmu: "Něco visí ve vzduchu, ale nemá to tvář. Ale všem zasvěceným je to jasný." It’s all smoke and mirrors. Dokonca aj ten našróbovaný happy-end je diskutabilný a z morálneho hľadiska podvratný. ()
Zanedlouho nás čeká remake (nebo nová adaptace předlohy) od del Tora, ale originál samotný je pecka a nechápu, že mi tak dlouho unikal. Není na první dobrou divácky přitažlivý jako některé jiné noirové klasiky, což je dáno zejména až literární sofistikovaností a sevřeností (proto ta relativně dlouhá stopáž), ale když se soustředíte a naladíte na správnou vlnu, zaručeně se vám odmění a ten pocit nezmizí s koncem závěrečných titulků. Chci to vidět brzo znova a přečíst si knížku. ()
Přečetl jsem si tu jeden 2* komentář k tomuto filmu a očekával jsem nezáživné 2 hodiny nepřesvědčivých hereckých výkonů a musím s pocitem úlevy říci, že se tak nestalo. Film utekl jako voda a srdce mi tlouklo ještě nějakou dobu po skončení filmu - a šlo to i bez mrtvol. Ale od začátku - jedná se o film natočený podle stejnojmenné knihy napsané pouhý rok před natočením filmu a o kasovní trhák se tehdy nejednalo, především díky tehdejšímu "nepatřičnému" obsahu - pohanství. Přestože tedy film nebyl ani uveden na svět filmových pláten, Tyrone Power dostal několik dobrých recenzí na svůj výstup a stalo se tak i od dnešních kritiků, když film vyšel v roce 2005 na DVD. Dnes se jedná o filmovou klasiku žánru Noir. Film vypráví o Stanley Carlislovi, který se od poskoka u cirkusu vypracoval až na renomovaného umělce, který umí číst myšlenky a co víc - mluvit s mrtvými. S jídlem však roste chuť a stejně jako raketově vyletěl vzhůru, spadl rychle ještě níž, než původně vůbec byl. Zatímco film končí znovu-shledáním s manželkou Molly, tuším že v románu Williama L. Greshama se Stan jako "geek" uchlastá k smrti a dojde tak naplnění osudu vyvěštěného Madame Zeenou - tedy stejným osudem jako její milovaný Pete. A podobně jako např. ve filmu Brute Force byla poslední slova poselství pro všechny diváky, i zde se dozvíme starou pravdu: "How can a guy get so low?" - "He reached too high.." ()
Noir s velmi dobrou kamerou, hereckými výkony, ale slabším příběhem hlavně v koncovce, jenomže to je u noirů častým jevem. Tyrone Power dokázal vtisknout svému manipulativními telepatovi, který se vyšvihl z bahna, bezohlednost a chamtivost. On není vysloveně zlý nebo démonický, jen zoufale touží po uznání a penězích, a proto je pro mě tragičtějším hrdinou, než kdyby ubližoval záměrně nebo bezcitně. Protože on city má a právě to ho nakonec dostane. ()
Film noir má své časy sice za sebou, tento žánr, který existoval v období 40. a 50. let 20. století ovšem určitě je důležitou součástí kinematografie. Především i proto, že se jím dodnes dost tvůrců inspiruje a navázali na něj i žánry Neo-noiru, Neon noiru či Tech noiru. Tento žánr inspirován německým expresionismem složen většinou z detektivních zápletek a postav bez citu je rozhodně stěžejní a spadá do něj mnoho skvělých snímků jako Sunset Blvd. Billyho Wildera, Zabijení Stanleyho Kubricka či Cizinci ve vlaku Alfreda Hitchcocka. A mezi nejvýraznější zástupce tohoto žánru je s odstupem času řazen i snímek Nightmare Alley režiséra Edmunda Gouldinga z roku 1947. V době jeho uvedení ovšem mohl těžko někdo čekat, že se jednou dočká tak významného postavení. Ulička přízraků totiž v roce 1947 propadla u kritiků i diváků. Nightmare Alley přitom nebyla kritiky vyloženě potopena, dočkala se spíše smíšených reakcí. Předloha Williama Lindsayho Greshmana ovšem sama o sobě byla ideálním námětem pro Film noir, protože bezcitných a chladných postav by v ní divák vlastně našel dost. Stačilo tedy pouze filmové Nightmare Alley okořenit oním proslulým vizuálem a vznikl film, který dost možná Film noir jako takový definuje jako jeden z nejlepších. A přitom byl již tehdy výrazný, protože měl na poměry žánru vysoký rozpočet, velký štáb a hrála v něm tehdejší velká hvězda Tyrone Power. Což na poměry žánru nebylo obvyklé. Důležité je ovšem zmínit, že iniciátorem za zakoupením práv na Greshmanovu knihu a její adaptování byl právě Tyrone Power. Osobně se mě vlastně v prvních 20 minutách zmocňoval pocit, že mám co dočinění s jedním z nejlepších filmů ze 40. let. Tohle opojení mě ovšem zhruba po polovině zcela opustilo a k těm nejlepším filmům dané dekády jako Občan Kane, Diktátor či Život je krásný bych si ho vlastně dovolil přiřadit těžko. Přesto má Ulička přízraků vtahující kouzlo o které vlastně celou dobu nepřijde a jde pořád o solidní podívanou, která jen možná není úplně sevřená jako celek. Přesto má minimálně potenciál zůstat divákovi v hlavě. Temný snímek vtahující svou expozicí a schopně prezentují myšlenku o tom, že není ideální hrát si na Boha. Goulding natočil film, který jde částečně proti tehdejší konkurenci Film noiru, zároveň ovšem realizoval projekt, který vlastně splňuje přesně to, co se dá od Film noiru očekávat. Depresivní prostředí cirkusu se do tohoto žánru zcela hodilo a především ve filmu funguje poselstív o tom, že někdy není ideální mířit až příliš vysoko a někdy je méně více. A tužba po ještě větším vrcholu může ještě někdy vést až k regulérnímu pádu zpět na dno. Tohle poselství předkládá samotný příběh falešného mentalisty Stanton Carlislea. Tyrone Power měl tehdy pověst hrdinů, tady se ovšem zmocnil role amorálního šejdíře, která tak byla zcela proti typu. A přesto Powerovi tato role sedla na tělo. Powers v roli Carlislea v průběhu děje vystřídá hned několik poloh a Ulička přízraků tak byla testem jeho hereckého rozsahu. A potvrdilo se, že byl pořádně široký, kdy Power ve finále dokázal zcela vykreslit tragického antihrdinu, který nebyl ryzím zlem, jen toužil po uznání. Nebylo to ovšem jen Powerovi, ale také o fantastické Joan Blondell v roli Zeeny Krumbein či výtečné Helen Walker v roli Lillith Ritter. První polovina filmu je fantastická, v té druhé začne trochu slábnout tempo a především první polovina možná našponuje očekávání až příliš vysoko. Úchvatnost vizuálu přitom nepohasíná, atmosféra pořád funguje a přesto v jistých momentech Ulička přízraků působí příliš zkratkovitě a v jistých momentech naopak příliš táhle. Dvě poloviny filmu se vlastně v různých ohledech navzájem doplňují a dohromady utváří solidní celek, přeci jen ovšem vlastně dvakrát slepené nefungují. Je to škoda, protože jde jinak o rozhodně povedenou záležitost se zajímavým příběhem tragického antihrdiny. A pověst v rámci Film noirových filmů má rozhodně zaslouženě. V kinech i u diváků původní Ulička přízraků propadla, čas jí ovšem dokázal ocenit. V roce 2021 poté došlo na novou adaptaci Grashmanova románu, které se chopil Guillermo del Toro a jeho film označuje jako samostatnou adaptaci a ne remake právě filmu z roku 1947. Fandou původního verze del Toro ovšem pravděpodobně byl. Což dokazuje i to, že od fanoušků žádal, aby jeho adaptaci rovněž viděli v černobílé verzi. Ta se naším kinům bohužel vyjde, v barevném podání se ovšem del Torova zpracování budeme moci v českých kinech dočkat již 27. 1. 2022....... () (menej) (viac)
Reklama